Златният Век.
Аз съм Шао Хонг.
Истинското ми име е Наинг Жанг.
Родена съм на 1 юни, 1911г.
Беше в деня на Фестивала на драконовите лодки.
Семейството ми притежаваше земи в Хулан, Манчурия.
На 22 януари, 1942 в 11 часа на обяд аз умрях.
Намирах се в полева болница
в Хонг Конг.
Бях тридесет и първа.
"Дърветата цъфтяха през Май".
"Плодовете зрееха през Юни".
"Краставици, патладжани, царевица, фасул..."
"...дини, домати..."
"...и страшните тикви".
"Но настроението вкъщи беше разрушено".
На колко години беше, когато майка ти почина?
На осем.
Аз бях на само на седем месеца, когато моята почина.
Баща ми я биеше.
Взела е опиати, за да се самоубие.
Разбрах, че когато е починала,
е била на около двадесет години.
Незнам как е изглеждала.
Нямаше никакви снимки.
"Сигурно никога няма да разбера хората като баща ми".
"Да слугува на децата си"
"и на дядо ми... дребнав и надменен".
"Дядо ми ме научи, че"
"живота включва доброта и обич..."
"...но също така омраза и презрение".
Побързай и порастни!
Нещата ще са по-добри когато порастнеш.
"Избягах от вкъщи когато бях на 20".
"От тогава насам живота ми излезе извън релси".
"Порастнах, но нищо не е по-добро".
"Шиуке Жанг, братът на Шао Хонг."
Когато сестра ми щеше да завърши гимназия...
баща ни й намери съпруг. Но сестра ми отказа.
Тя беше влюбена в братовчед ни, Лю Дрешун.
А той вече беше женен.
Когато избягаха в Пекин заедно,
семейството на Лю го притисна и скоро я изостави.
Новината за бягството ми
се разчу навсякъде в областта.
Семейството ми беше унижено.
Прибрах се през нощта.
Баща ми нареди цялото домакинство
да се премести в околията.
Затвориха Шао Хонг за 10 месеца.. След това тя избяга в Харбин.
"Шу Кун-писател и приятел на Шао Хонг."
Дълго след това, Шао Юн я разпитваше как е избягала.
Тя така и не каза.
Всъщност ние нищо незнаем...
за това какво й се е случило в Харбин.
Но писмата и показваха, че не живее добре.
Отхвърлена от всички, които познава.
"Беше ранна зима,"
"когато, докато се разхождах в освежаващия мраз,"
"попаднах на по-малкия си брат"
”Прозорците на кафенето”
"бяха замръзнали".
"Закачих протритото си палто на закачалката".
Вече е много студено. Трябва да се прибереш!
Още ли играеш баскетбол в учиище?
Как върви? Още ли ти харесва?
Вече съм по-добър.
Много ще се раздвам, ако дойдеш да ме гледаш.
Сестричке... моля те, прибери се вкъщи.
Изглеждаш тъжна.
Не след дълго ще се разболееш.
Защо мислиш, че не съм щастлива?
Косата ти е порастнала много дълга.
Трябва да я подстрижеш.
Така ли ще я караш?
Става все по-студено и по-студено.
"Очите, на малкото ми братче, бяха мрачни".
Откакто сестра ми избяга, семейството ни се разпадна.
Баща ми беше уволнен от работа
на основание, че се е държал лошо с дъщеря си.
Не можех да издържа, да ми се подиграват в училище,
затова смених две училища.
Накрая се озовах във втората гимназия в Харбин.
Срещата със сестра ми
стана тема на нейното есе "Ранна зима".
Тя никога повече не видя баща ни.
Не след дълго след срещата ни
тя отново се събра с мъжа, за когото трябваше да се омъжи.
Той се казваше Уанг Енджа,
учител в основно училище.
Братко...
Къде е достойнството ти?
Теб може и да не те е грижа, но нас ни интересува.
Защо я прие обратно?
Тази кучка ни съсипа!
А ти стоиш тук и вечеряш с нея!
Не те ли е срам? Покажи малко достойнство!
Ела тук веднага!
Заповядайте!
Проститутка ли си?
- Е? Такава ли си? - Хайде влизай!
Какво има? Идвам.
През онази лятна нощ,
Уанг Енджа напусна живота й.
Никой повече нищо не чу за него.
"Бай Ланг-редактор."
Те се преместиха в луксозен хотел през Ноември, 1931г.
"Лу Фенг-писател."
Останаха там за седем месеца, докато не се разориха.
Дължаха на хотела повече от 400 долара.
Бяха 600 долара.
Доста голяма сума по това време.
По-късно, управителите на хотела я заключиха в склад.
Тя се надяваше, че Уанг ще се появи.
Написала е.
"През Май миналата година.
Опитах зелена праскова".
"През май тази година, нещастието в живота ми"
"имаше същия този вкус".
Но Уанг така и не се върна.
Странно или не, цялото семейство Уанг изчезна.
Още една загадка от живота на Шао Хонг.
Извинете, Вие ли сте Наинг Жанг?
Аз съм Лао Фей, редактор на държавния вестник.
Той пише за нас.
Получихме писмото Ви.
В писмото си тя казваше, че ако не може да си плати сметката
собственика на хотела е щял да я продаде на бордей
като отплата за парите които дължи.
Оказа се че е истина.
Смела жена.
Много умно от нейна страна да ни пише.
Трябва да и помогнем! Наистина трябва.
По дяволите!
Аз съм жена също. А парите?
От къде ще намерим толкова пари в брой?
И да съберем всичко което имаме, пак няма да стигнат.
Може да публикуваме писмото и.
Зов за помощ.
Мислиш ли, че някой ще дари и стотинка?
Сан Ланг не е казал нищо цяла вечер.
Защото нямам какво да кажа.
Освен косата си, не мога да си позволя да орежа нищо през последните месеци.
Ако можех да превърщам косата си в пари, щях да съм плешив.
Сан Ланг е пиян.
Напиши нещо и го продай.
Никой не би купил нещо написано от мен.
Не мога да пиша неща, които да се продават.
Вечерта на 13 юли, 1932
съдбата събра Шао Юн и Шао Хонг.
Шао Юн споменава тази среща два пъти в записките си.
"Дълга, разрошена коса се спускаше"
"околобледото й, закръглено лице".
"Изглеждаше изнервена "
"и в гласът й.
Се долавяше страх".
Писмо за теб.
Значи Вие сте г-н Сан Ланг (по-добре познат като Шао Юн)
В момента чета една от вашите статии.
Още не съм я прочела цялата.
Тази. За сирачето.
Харесва ми.
Ето книгите, които си искала.
Лао Фей ме помоли да ги донеса.
Ще тръгвам.
Може ли да поговорим?
Да, разбира се.
Кой нарисува това?
Аз, докато нямаше какво да правя.
- А калиграфията? - Да.
Подражавала си на известен художник?
Правихме го в клас.
А поемата?
Аз я написах.
"В този момент усетих как света се променя.”.
"Сезоните се сменяха".
"Хората се променяха".
"Също и моите чувства и мисли".
"Пред мен стоеше най-красивата жена която някога съм виждал".
Какво е мнението ти за любовта?
Какво мнение?
Или обичаш или я пренебрегваш.
Ами ако не можеш?
Тогава трябва да живееш с нея.
Израстнах доста наивен. Всеки път щом съседското момиче ми се усмихнеше
се чувствах като най-щастливия човек на света.
За какво живеят хората?
А ти за какво живееш?
Имаш доста причини да се самоубиеш. Аз?
Защото има нещо в живота.
Някаква мистерия, за която се държа.
Това е моята причина.
И моята.
"Имахме да си кажем толкова много".
"Бях готов да си тръгна,"
"но останах".
Вземи си нещо за ядене.
Тези пари бяха неговото "довиждане"!
През тази нощ, Шао Юн трябваше да мине 16 км, за да се прибере вкъщи.
А на другия ден, той отново отиде да я види.
Защо нямам никаква сила?
Едвам си дръжа очите отворени.
Какво се случва?
Любовта ти причинява това.
Силата на любовта може и да е силна,
но не по-силна от 600$.
Шао Юн и останалите бяхме безсилни.
Не можахме да съберем парите нужни да спасим Шао Хонг.
Шао Юн опита всичко.
Изгубихме всичко при наводнението в Харбин.
Хей! Хей, лодкаря!
Тук! Тук горе!
Господине, моля Ви. Бременна съм.
Съвсем скоро ще родя. Помогнете ми!
Обърнете лодката.
Бебето е за легло №2.
Момче е! Семейството ти ще се гордее с теб.
- Това е вашето бебе. - Не!
Шао Хонг даде бебето за осиновяване.
Никой незнае подробности.
Година по-късно тя написа "Бездомното дете",
където разказваше как се чувства.
Още ли те боли корема?
Да влзем тук!
Хайде. Внимавай къде стъпваш.
Вие двамата, елате.
Един подпис тук. Върви да седнеш.
- Това ли е всичко? - Да.
Внимавай, много е хлъзгаво.
Добре съм, спокойно.
Няма в какво да ти налея.
Искате ли да оставим завивките? Да.
Петдесет цента на ден тогава.
Не, не. Вземете ги тогава.
Глупави бедняци.
Гладна ли си? Още ли те боли корема? -Не.
Много ли е студено навън?
Направо замръзнах.
Хайде да ядем.
Най-после се върна.
Какво е това?
Откупих дрехите, които заложихме.
Облечи това. Аз ще взема пуловера.
- Откъде намери пари? - Откраднах.
Намерих си работа. Наистина ли?
Мястото не е лошо.
Тези, които теглят рикшите, обядват там.
Извинете, може ли. Ела тук.
Вкусно ли ти е?
Още не съм го опитала.
- Искаш ли месо? - Да.
Ей шефе, дай ми свинско за 5 цента. Добре.
Коя част искаш?
Тази. И тази.
- Заповядай. - Много благодаря.
Свинско месо!
Виж! Искате ли да опитате?
Нищо специално.
Имаме достатъчно храна.
Не ни трябват кюфтенца.
Това е супа топчета.
Добре, но ще вземем само една купичка.
Внимавайте, много е гореща.
Много е вкусна.
Трябва да си взема нещо за пиене. И аз ще си взема.
Скъса ми се врзъката.
"Лампите изгряха в претъпкания град".
"С пари в джобовете ни,"
"двамата обикаляхме смело из града".
Госпожо.
Чета разказа "Пазарната улица", на Шао Хонг.
Тя описва глада и студа много добре.
Всички познаваме бедността,
но никой не я описва по-добре от нея.
Дръж ръката и крака си изпънати.
Казах изпънати!
You're too padded!
Напред!
Използвай китката си. Добре.
Назад.
Мушкаш.
И се завърташ.
Топлиш си краката?
Хайде да ядем!
Това е Лао Хуанг.
Хайде, влезте.
Сан Ланг е тук.
Жан Нианг.
Това е жена ми.
Седни тук.
Салин предаде нашия Господар
като последва комунистите!
Аз ще я върна при нас, за нашия Господар.
Господи, дай ми сила.
Амин,
Салин.
Толкова си мила.
Салин.
Лельо...
В нашето семейство
второто момиче и първият син са винаги мили.
Но по възрастното дете
е много досадно.
Лельо...
Бай Ланг!
Предупреждавам те, ако продлжаваш да се смееш, ще те накажа!
Ти също Джин. Няма да се смея.
Даже няма и да гледам.
Ти също не трябва да се смееш!
Хайде да пробваме отново. Без повече смях!
Лельо...
Треската ти се усилва.
Слушайте, спрете да се смеете!
Бъдете по сериозни!
Честита Нова Година!
По-късно живота ни много се подобри.
Дори си наехме частен учител.
Шао Юн започна уроци по шофиране.
Един ден се прибра и каза че си е намерил нов приятел.
A high school student from Shanghai. Учничка от Шанхай.
Нейното име беше Ченг.
Госпожица Ченг идваше доста често.
Шао взе назаем кънки,
за да можем да се пързаляме заедно.
Нови приятели... трябваше да ставаме по-близки с всеки изминал ден.
Само че тя се сближаваше с него.
Започна да му пише.
Срещаха се доста често и все пак имаха нужда да си пишат.
Сан Ланг...
Наистина ли мислеше това което каза?
Онова, което ми каза в хотела.
Че ако не си видял рисунките и разказите ми
нямало да бъдем заедно сега?
Какво имаш впредвид?
Наистина ли го мислиш?
Аз казах...
Обичам те заради това, че си талантлива.
Ами ако нямах никаква дарба?
"Сиракът."
Скоро след това обаче тя спря да идва.
Може би се страхуваше от мен.
Последния път когато дойде...
Шао е навън.
Дойдох да кажа довиждане.
Отивам на юг.
Това е приятеля ми.
Здравейте.
Ще му предам като се върне.
Той ще дойде да те изпрати.
Добре, ще тръгвам тогава.
Тази пролет,
Шу Кун изгуби връзка с комунистическата организация.
Грозеше го опасност.
Той напусна Харбин и замина за Чингдао.
И щом замина
дойдоха последствията.
Вие ли сте г-ца Бай Ланг?
Да, а Вие сте?
Ти ли си Лю Фенг?
Моля, елате с нас до Бюрото.
Може ли хляб.
Може да тръгваме.
Три цента и половина за хляба и наденичките.
Наденички?
Но аз не съм поръчвала!
Не ме обвинявай.
Не съм те карал да купуваш нищо.
Хей малкия.
От Бюрото не са глупави. Виждат какво става.
Лю Фенг се подиграва с честването на празника на Манчурия.
Те ще държат и Бай Ланг отговорна.
- Пази се. - Добре.
Сан Ланг е също в опасност.
За хора извън партията,
той и Шао Хонг са твърде подозрителни.
Те дори незнаят, че сме активисти.
Поисках разрешение да ги евакуираме веднага.
Хайде да тръгваме.
За последно ги видяхме да напускат Харбини да заминават за Кингдао.
Седмица след като тръгнаха,
Лю Фенг беше арестуван отново.
Две години по-късно Джин беше убит от японците.
Лао Хуанг изчезна.
Повече не го видяхме.
Опитвах се да спася Лю Фенг.
"В селото"
"мъже и зверове бяха заети да живеят и да умират”."
"Цикъла на живота там продължаваше"
"точно както е бил преди десет години".
"Същия брой врабци по покривите".
"Слънцето грееше по същия начин".
"Нищо не се е променило за десет години".
"Пинг и Нок бяха вече възрастни!"
"Леля Уанг стоеше с развята коса".
"Отвън, на поляната, слушаща песента на планината".
"Знамена, които хората никога не видяха в студено време”.
"Знамена, развяти към небето".
Шао Юн, получих писмото ти.
Ще отговоря на двата ти въпроса.
Първо, не питай какво, ние писателите, искаме.
Вместо това попитай какво можеш да направиш.
Никога не сме очаквали.
Лю Ксун да ни отговори.
Нито, че ще отговори толкова бързо.
Когато завърших "Полето на живота и смъртта" бях изгубена.
Нямах си и на идея как да го публикувам.
Не бях в литературните кръгове.
След като отговора на Лю Ксун пристигна,
Шу Кун и новата му съпруга бяха арестувани от Гоминданг.
Също така и цялото семейството на съпругата беше арестувано.
Избягахме набързо от Кингдао.
Политическата ситуация в Шанхай е безпощадна.
Гоминданг управляват всичко
освен чуждестранните концесии.
В тандем с потисничеството на комунистите
правителството напада културната дейност.
Лю Ксун се криеше в продължение на четири години.
Той живееше почти нелегално.
Има и литературни групи
с различни политически ориентации.
Дебатите между тях са ожесточени.
Като най-видния писател в Китай, Лю Ксун
издържа атаки... от всички страни.
"Ни Гану - поет."
В седмото си писмо до Шао Хонг и Шао Юн.
Лю Ксун ги покани на среща.
- Вие ли сте г-н Шао Юн? - Да.
Тогава да тръгваме.
Това кафе е главно посещавано от танцьори.
Доста е тихо през деня.
Много малко китайци.
Затова предпочитам да се срещам с приятели тук.
Как сте напоследък?
Благодаря ви г-н Ксун.
Благодаря.
Обслужете се.
Семейството ви ще идва ли?
На път са.
Тате!
Нека ти представя г-н Шао Юн.
Г-це Хонг това е г-жа Шу. Здравейте.
Хайде да седнем.
Много сте красива.
Какво каза?
Каза, че сте красива. Благодаря ти!
Как се казваш?
Името му е Шайинг.
Но мисли, че "инг" звучи женственно и не го харесва.
Ще се прекръсти като порастне.
Понякога е доста интересно да гледаш дете.
Но да го отгледаш е свързано с цялото ти свободно време.
Доста е трудно.
Трябва да отоговориш на въпроса,
който Шао Хонг постави в писмото си.
Дали изневерявам?
Казах ти, че е просто слух!
Винаги се изненадвам от слуховете,
които разпространяват за нас.
Повечето са измислени от някакви, така наречени, писатели.
Толкова много ли ме мразят?
Повечето се различават само по начина на писане.
Аз не общувам с тях.
По този начин те се излагат.
Виждам, че сме надценили писателите в Шанхай.
Дойдохме от север.
Копнеехме да дойдем тук.
Мислехме, че левите писатели са бойци за пример.
Мисля, че писателите имат тенденция към недостиг на герои.
Начина им на мислене не е толкова постоянен.
Понякога се насочват на изток, друг път на запад.
Малко от тях са непоколебими в убежденията си.
Когато левите просперираха
те побързаха да се присъединят към най-модерните каузи.
Тогава, когато гоненията започнаха,
те смениха убежденията си.
Някои дори предадоха приятелите си на опонентите.
Случи се и в други държави.
Но мисля че в Китай е масово.
Това е много лошо.
Как се справя Динг Линг след като я заловиха?
Все още е под домашен арест в Нанкинг.
За другите не сме сигурни.
Заповядайте.
Малко дребни за път.
Дай ми ръкописа.
Хайинг. Ела тук.
Днес е много студено. Всичко е наред.
Лю Ксун ви чака.
Моля влезте. Заповядайте.
Нека ви представя.
Може да говорите свободно.
Този господин е нашият "шеф".
Приятно ми е да се запознаем.
Г-н Ний.
И неговата жена, г-ца Жоу.
А това са г-н Шао Юн и г-ца Шао Хонг.
Наскоро пристигнаха от Манчурия.
Би трябвало да празнуваме раждането на сина на г-н Ху,
но той отсъства. Може би поканата не е пристигнала.
Шанхай си има своите недостатъци.
Преместете се малко.
Настанете се удобно.
"Ху Фенг-литературен критик" "Мей Жи - Писател."
Поканата на Лю Хун беше доставена на следващия ден.
Затова не можахме да присъстваме.
Съжалявам, че са ни чакали.
Лю Ксун ми даде адреса на Шао Юн
и ме помоли де са свържа с тях лично.
След вечерята.
Лю Ксун писа на семейство Шао.
"Врагът е нищо."
”Плъховете в лагера ни са по-страшни”.
"Те са тези, които причиняват бедствия."
"Понякога се чувствам самотен и объркан".
"Все пак правя каквото ми е по силите".
"Дори и да съм на прага на отчаянието".
Ей сега идвам!
Моля, влезте.
"Първия път, когато постихме Лю Ксун"
"беше през зимата, по здрач."
"Беше малко тъмно в гостната".
"Г-н Ксун имаше два вида цигари,"
"единте скъпи, а другите евтини".
"Евтините бяха в зелена табакера."
"Лю Ксун пушеше от тях".
"Другите бяха в бяла табакера и бяха за гостите”."
Обслужете се.
Не, благодаря. Имам достатъчно.
Ти си сипи. Аз пих достатъчно.
Достатъчно, мерси.
Да вдигнем тост за вас и вашето първо посещение.
Благодаря ви за вечерята.
Той е много щастлив, че дойдохте.
- Ти пий за мен. - Аз ще пия за него.
Винаги сте добре дошли.
До дъно.
"В гостната на г-н Ксун имаше цвете в саксия.".
"Когато го видях за първи път попитах".
Какво е това цвете?
Това е вечнозелено растение.
- Вечнозелено? - Да.
Винаги изглежда така.
"Тази вечер си говорихме от девет до десет,"
"а после до единайсет".
"Искахме да тръгваме, за да може г-н Ксун да си почине".
"Можехме да видим, че е болен".
"Г-жа Ксу ни каза, че от месец има настинка".
"Тъкмо бил започнал да се подобрява".
"Но г-н Ксун не изглеждаше уморен".
"След единайсет започна да вали".
"Дъждът барабанеше по прозорците".
"Беше късно, валеше".
"Чувствахме се неудобно и искахме да си ходим”.
"Но те настояха да останем още".
"Трамвая минаваше до полунощ".
"А вече беше почти дванайсет"
"преди да излезем".
Г-н Шао Юн. Сър.
Запомни тази табела за следващия път като дойдеш.
По нея ще познаеш къщата.
Номер девет. Запомни го. Ще го запомня. Довиждане.
- Влизайте вътре. - Довиждане.
- Ще се видим отново! - Пазете се!
"”Г-н Ксун настоя да ни изпрати".
"Чудех се защо е настоявал"
"да изпрати двамата си гости?"
"Дъждът щеше да намокри косата му".
"Щеше да настине и да се разболее отново".
Шао Хонг е по добър писател от теб.
Героите й са толкова истински,
направо като живи.
Може да почувстваме щастието и мъката им.
Все едно живеем техния живот.
Ти си много проницателен.
Но ние виждаме.
Благодаря. Не мога да пия много. Това е достатъчно.
Но ние виждаме. Ти се стараеш много
за да постигнеш това, което искаш. Абсолютно.
Докъто дарбата на Шао Хонг е в това
че тя разчита на своите чувства.
Това е нещо много ценно. Ценно.
Винаги съм мислил, че нейните таланти са велики.
Но тя все още се нуждае от моята помощ.
Шао Хонг е сама.
Казах на Хайинг да иде, да си играе с нея.
Върви да и правиш компания.
Хайинг! Донеси си играчките.
Така ще можем да играем тримата.
Може ли да приключа с това първо?
Трябва да си поправя колата.
Шао Хонг е отново във всекидневната.
Прекарва половината ден седейки си там.
Нямам време да и правя компания.
Тя страда. Самотна е.
Няма къде да отиде.
Как мога да и помогна?
Г-ца Хонг е велик писател.
Но при разрешаването на проблемите си тя е твърде емоционална.
Жените винаги са емоционални.
Аз ще ям.
През целия си живот, тя никога не спомена
за раздялата си с Шао Юн.
Затова никога няма да разберем какво точно се е случило.
И двамата сме предразположени към болести.
Боли ме.
Изглежда съм прекарал целия си живот
болен и мърморещ.
Изгубих всичките си зъби преди да навърша трийсет.
Сега имам само изкуствени.
Отказах се от пиенето.
Взимах рибено масло
за да удължа живота си.
Не само заради близките ми.
Заради враговете ми също така.
Знам, че не съм благороден.
За да говоря за щастие
означава или да гледам в миналото
или напред
когато ще мога да си почина.
Всички бойци сме така.
Живеем в такова място.
В такова време.
Г-н Ксун организира прощална вечря в дома си.
Г-жа Ксу сготви храната сама.
Шао Хонг замина за Япония.
Лю Ксун трябва да е знаел за проблемите между тях.
Но никога не е казвал нищо.
Сигурно не е искал да се намесва.
Лю Ксун представи приятеля си Хуанг Ян.
Той посъветва Шао Хонг да прекара известно време в Япония.
Да пише и да почива.
Съпругата на Хуанг, Юхеа, учеше в Япония
и така можеше да помага на Шао Хонг.
Шао Юн замина за Кингдао.
"Днес излязох за първи път".
"Отидох до Жибочо".
"Това е квартал пълен с книжарници".
"Но не ми беше много интересно, защото бях сама.".
"Върнах се по същия път".
"Всичко беше непознато".
"Гледката беше съвсем различна".
"Но имаше река, същата като тази в Шанхай".
"Окаяни лодки плаваха из нея".
"Имаше майки с деца"
"облечени в одърпани дрехи".
"И мръсната вода миришеше по същия начин".
Повечето от тези писма
бяха изпратени от Шао Хонг през 1936-1937.
Докато тя беше в Токио.
Обикалям повече от четирисет години.
Така че фактът, че писмата са оцелели
и могат да бъдат публикувани днес
е направо чудо.
Ако се загубиш, попитай някой минувач.
Лек път Юхеа!
"”Юн, Юхеа ще ме води на преглед при доктора".
"Много е евтино! Само два долара!"
"Без нейната помощ, нямаше да имам възможност да отида".
"Сигурно не си чул."
"Тъстът и е болен, а те нямат пари".
Така че Юхеа трябва да се прибере".
"Щом тя си тръгне, аз оставам без приятели!"
"Юн, последните дни имах трска".
"Устните ми са напукани".
"Разбира се, всеки трябва да умре".
"Но да го знаеш е едно,"
"а да го приемеш е съвсем друго".
"Вече го няма от пет дена".
"Къде ли спи сега?"
"Тук почива Лю Ксун."
"Юн, когато луната изгрее"
"обичам да изгася светлината и да стоя в тишината".
"”Изведнъж звънът на камбана в сърцето ми"
"нарушава тишината".
"Не е ли това моя златен век? Точно сега?"
"Докосвам покривката, завъртам се и докосвам стола.”
"Вдигам ръцете си пред мен".
"По-скоро са неясни,"
"но съм сигурна, че това са моите ръце".
"Аз съм в Япония, свободна".
"Спокойна и безгрижна".
"Без грижи за пари".
"Наистина това е моят златен век".
"А аз го прекарвам в клетка".
”А колкото до любовта,
"преди и бях неверен".
"През времето ни заедно,"
"ти ми беше вярна".
"Това е факт. Признавам го”."
"Но докато беше в Япония"
"имах афера с Юхеа".
"Не продължи дълго".
"И двамата знаехме, че не можем да останем заедно”."
"Заради това, за да приключим безмислената си афера,"
"двамата решихме,"
"да убедим Шао Хонг да се върне от Япония".
"Това направихме, без значение колко ни беше трудно".
Пробвах да се отдам на писането. Да забравя нещастието.
Но то беше непоносимо.
Когато не можех да понеса повече
излизах да се разходя из улиците.
Безлюдните улици.
Скитах като призрак.
Той приключи аферата си с Юхеа
от морални причини.
Но тя забременя.
Тя реши да абортира.
Не я мразех.
Не позволих на това да развали приятелството ни.
Все още я уважавах.
Бях благодарна, че ми помогна в Япония.
Романите на Сосеки
срещнаха проблем с издаването през времето на Мейджи.
Нека ви представя.
Това е японския писател, г-н Учида.
И неговия преводач.
Би трябвало да познавате Джин И.
Шао Юн - Шао Хонг. Приятно ми е да се запознаем.
Шао Юн, седни тук.
Какво се е случило с окото ти?
Какво се случи?
Късметлийка си, че самото око не е наранено.
Много ли боли?
Бъди малко по-внимателна.
Нищо не е станало. Блъснах се в нещо.
Беше тъмно.
Всичко е наред.
Какво ще желаеш?
Каквото и да е.
Аз съм в тази посока.
Пази се!
Добре, няма проблем. Какво криеш?
Аз я ударих.
Не го слушай. Не беше нарочно.
Беше пиян и аз се опитах да го спра. Той ме бутна и аз се ударих.
Не ме защитавай!
Остави ме на мира!
"7-я юлски инцидент" през 1937 започна войната в Япония.
Шао Хонг и Шао Юн дойдоха във Вухан.
"Джанг Хиджин-поет, писател" За първи път ги видях една сутрин.
По това време
работехме за списание "Борбата".
Живеех от другата страна на реката
и ферибота спря в полунощ.
Винаги свършвах работа късно
и не можех да се прибера вкъщи.
Нямах пари за хотел,
затова спях на лодка.
Управителя, Ю Фей, ми беше приятел.
Онази сутрин, се качих на борда, за да си върша работата.
Всички да седнат!
След като ви проверят може да тръгвате!
Шао Юн! Ю Фей.
Това си ти.
Тя има морска болест.
Кси Джин ела тук!
Помогни им да се качат на лодката ни. Благодаря.
"Жанг Миелин-писател."
Когато видях Шао Хонг отново във Вухан,
разбрах, че се е променила,
но незнаех как точно.
Много хора ги посещаваха.
Най-вече писатели и художници.
Един ден, един блед мъж се появи.
Той беше леко прегърбен и носеше хубави дрехи.
Шао Юн! Ела да видиш кой е дошъл.
- Мога да се оправя. - Кой е?
Хей Дуанму!
Получи ли писмото ми? Разбира се.
Ако не бях, нямаше да съм тук!
Седни. Сипи си чай.
Не мислех, че писмото ще пристигне толкова бързо.
Трябваше да потърся приятел, за да ми намери място за живеене.
Защо ти е място?
Може да останеш тук.
Нали? Няма да има проблем. Ху Фенг и Ний идваха всеки ден.
Кси Джин си има стая.
Хайде да го попитаме. Недей да го занимаваш.
Може да спиш в нашата стая. Имаме голямо легло.
Аз ще спя по средата. Шао Хонг ще е отвътре, а ти от външната страна.
Няма да паднеш. Обещавам!
Не си пушил цял ден.
Искаш ли една?
Всъщност аз не пуша.
Но след като прочетох разказа ти
изпуших една.
Не сме се срещали преди.
Благодаря.
Шао Юн казва, че на писането ти му липсва сила.
Но мисля че "Полето на живота и смъртта" е силно и въздействащо.
По добро е от неговото "Село през август".
По близко си до същността на литературата.
Ти си повече от талантлива.
Винаги са ми казвали, че разказите ми не са добри.
Това е защото не пиша по начина, по който те искат.
Не вярвам в правилата.
Трябва да има толкова видове разкази,
колко писатели има.
Съгласен съм!
Харесваш ли ръкавиците ми?
Имаш много малки ръце! Пасват ми идеално!
Наистина си от буржоазията.
Хайде да вървим.
Ний! Дуанму!
Благодаря, че дойдохте! Тук сме да се сбогуваме.
През януари 1938,
Ли Гонгпу, основател на университета,
пристигна във Вухан от Шанси.
Дошъл е да вербува интелектуалци, които да изучават в Линфен.
Шестима от нас решиха да отидат.
Всички освен Ксу Фенг.
Другите шестима,
Шао Хонг, Шао Юн, Дуанму, Ний,
Ай Кинг и Тиан Джан,
всички доброволци да отидат в Линфен.
Университета също така вербува студенти от Вухан.
Северът е трудна страна.
Жанг Мутао, привърженик и шпионин на японците,
след инцидента в Кси'ан,
виновник за войнствените действия на комунистическите армии.
Възползвал се е от желанието им да освободят Жанг Ксуелянг.
И подтикнал, ги да атакуват армията на Кумитанг,
за да отхвърлят Чанг Кайшек.
След като войната срещу японците започна.
Жанг Мутао се върна в Тайуан
и започна агитация срещу
обединената съпротива.
Той отрече обединения фронт на комунистите и националистите
като капитулация!
Долу Жанг Мутао!
Динг Линг!
- Шао Юн! - Това си ти.
Едва те познах! Не сме се виждали от много време!
Шао Хонг!
Динг Линг е тук!
- Почини си. - Изчакайте заповеди!
- Свободно! - Благодаря.
Ти трябва да си Шао Хонг!
Здравей! Аз съм Динг Линг. Здравей.
Хайде да влезем вътре.
Не казвай това, не казвай това.
Ще остана тук!
Не казвай това, не казвай това Гладен ли си?
"Беше ранна пролет когато се срещнах със Шао Хонг".
"Времето все още беше студено".
"Бях в армията дълго време"
"така че бях свикнала с трудностите."
”Когато видях бледото и лице,”
"непоколебимото и изражение,"
”живото й държане, енергичния й смях,”
"разбрах, че тя е специална".
Сетих се за младините си.
"Тя говореше свободно и естествено".
"Беше странно, че тя, като писател,"
"е толкова наивна".
"Може би на жените не им пречи да са естествени.”.
"И ето за това
тя изглеждаше токова наивна и чувствителна".
"Но ние си паснахме много добре".
"Тя беше откровенна".
"Пеехме заедно от сърце"
"и говорехме по цяла нощ".
Когато бях в Ян'ан
помогнах в събирането на информация за Червената Армия.
Сега променям
историята за "Дългия март".
Базирана на гледната точка на войниците.
Казва се "Нашата история".
Всеки ден преглеждам разкази
написани под всякаква форма.
Те описват сърцераздирателни действия, породени от силния дух.
Беше трогателно.
Мога да кажа, че способността да пишеш
не е достатъчна, да създадеш произведение.
Когато пишех първия си разказ
две чувства бяха в конфликт.
Тялото ми казваше, че съм писател.
Но душата ми беше като на боец.
Когато пристигнах в базата на Червената армия,
реших да спра с писането.
Реших, че най-добрата ми творба ще бъде
живота и борбата ми!
И така старата Динг Линг умря
и новата беше родена.
Това ли беше?
Написах в дневника си, че
когато си изправен пред велика мисия
трябва да забравиш своята незначителност.
Останахме в университета на Революционерите за 20 дена.
Японците започнаха да бомбардират Линфен.
Университета реши, че писателите трябва да бъдат евакуирани.
Тези, които щяха да останат,
щяха да се оттеглят с персонала на университета.
Другите щяха да заминат за Кси'ан.
Шао Хонг и Шао Юн не бяха съглсни
с това, с коя група да тръгнат.
Обмислях да остана и да сформирам партизанска част.
Какво за мен?
Знаеш, че искам спокойно място, за да мога да пиша.
Това е за което жадувам.
Дори докато бяхме в Харбин исках да се присъединя към партизаните.
Не мога да се задоволя с това да съм писател.
- Не това е целта ми! - Сан Ланг.
Знам, че няма да живея дълго.
Не искам да страдам
от всички тези лишения и трудности.
Много от загиналите имат талант!
Всички се борим за свобода.
Защо някой би пазил таланта си, докато другите умират?
Всеки помага с това, в което е най-добър.
Забравяш задължението си като писател!
Много си упорит.
Нищо не съм забравил!
Нека всеки поеме по своя път.
Ако умра, а аз не мисля че ще умра,
някой ден отново ще се съберем.
И ще можем да бъдем заедно. Но ако не се,
може да го приемем за постоянна раздяла.
Щом така искаш.
Не спиш ли?
Още не.
Още ли не си заспала?
Не сте ли приключили вече?
Наистина се уморих от вашите спорове.
Не е забавно.
Тези спорове ни правят много нещастни.
По-добре е да се разделим.
Няма значение, ще спя отвън.
Вие се сдобрете.
- Тръгваме още утре! - Динг Ланг!
Не излизай. Само мъже сме тук.
Какво значение има?
Не тръгвай.
Няма да отида в Кси'ан.
По-добре да остана тук.
Така ще бъда с теб!
Или може ти да дойдеш с нас.
Няма да бъда спокойна, ако останеш сам.
Знам характера ти.
Не бъди глупава.
Вие ще тръгнете първи.
Ако нищо не се промени, може да се върнеш.
Ще бъде същото като преди.
Шао Юн!
Не я тревожи толкова.
Той е по-силен от нас.
Бие се добре, бяга бързо.
Трябва да остане.
И ти не си слаб.
Защо не останеш ти?
Как може да се сравняваме с Шао Юн?
Това е неговия шанс да служи на страната ни.
Ами ти, Дуанму?
Защо не останеш?
Остани и работи заедно с мен.
Така няма да бъда сам.
Има много ученици тук.
Не, по-добре е да отида в Кси'ан,
отколкото да умра в битка.
Не се безпокой.
Преживял съм доста.
Но това си е за преди!
Нещата са различни сега.
Никога не ме слушаш!
Остави го да върви.
Той е талантлив и умен.
Може да се грижи сам за себе си.
Просто го обичаш твърде много.
Караш мъжа, който обичаш, да се чувства зле.
Стига ми толкова вятър и прах!
Ушите и носа ми са винаги мръсни!
Винаги можеш да отидеш някъде далече да пишеш.
Ти сериозен ли си?
Какво точно искаш да ми кажеш?
Нищо.
Всичко е заради Шао Хонг.
Да, знам. Трябва да се грижа за нея.
Каза го достатъчно пъти.
Тя има крехко здраве.
И не може да се справи сама.
Когато стигнете до Кси'ан,
ако иска може да я изпратиш в Ян'ан.
Ако ли не, дръж я близко до себе си.
Само не я оставяй сама.
Във всеки случай, с нея, ще се видим отново.
Добре тогава.
Защо тогава беше толкова груб вчера?
А сега си толкова загрижен?
Другари,
нека изпеем песен за Шао Юн! Добре!
Ял ли си?
Тъкмо щях да ходя. А ти?
Ядох вече, но ще те черпя.
Няма нужда.
Настоявам.
Може ли да ми направиш услуга?
Каква?
Виж. Харесва ли ти?
Пазих я няколко години.
Днес, Дуанму ме помоли да му я дам.
Казах му да изчака.
Мисля да я скрия
и да му кажа че съм я дала на теб.
Ако той попита,
ще му кажеш ли, че е у теб?
Какво символизира?
Какво мислиш?
Казах ти, че намирам Дуанму за досаден.
Той е страхливец.
Също така каза, че си готова на саможертва.
Но това е така само ако Шао Юн е засегнат.
Шао Юн каза, че лесно се заблуждаваш.
Не и когато е наистина важно.
Хайде да отидем в Ян'ан заедно.
Не мисля. Защо така?
Може да срещна Шаи Юн там.
Съмнявам се.
Характера му няма да го заведе там.
Може би вече се е присъединил към партизаните.
Обичам го.
Дори и сега.
Той е страхотен писател.
Преминахме през много изпитания заедно.
Но да бъда негова съпруга означава да страдам много.
Шао Хонг.
Ти написа "Полето на живота и смъртта" и "Пазарната улица".
Трябва да преосмислиш мястото си в литературните среди.
Трябва да се целиш нависоко.
Колкото по-високо, толкова по-добре.
Династията Танг... предисловие.
Това е "Предисловието на трите свещенни учения".
Както е написано, от будисткия монах, Хуайрен.
Той е копирал героите
от записките на Уанг Дзи.
Съдържа
бележки по превода на Хуанзанг относно будистките сутри.
Също така есе от принц Ли
и благодарствена бележка от Хуанзанг.
Цялата е колекция е позната като "Предисловието на трите учения".
Доста си запознат.
Незнаех че се интересуваш толкова.
Преди учех истрория.
Нищо особенно.
Срамоте е, че знам толкова малко за историята.
Да покажа моята признателност.
Искаш ли да вечеряме довечера. Аз ще черпя.
Понеже си толкова скромна, аз ще те черпя.
Виж! Не ти ли прилича на медуза?
Да, прилича ми.
Аз и Динг Ланг отидохме в Ян'ан за десет дена.
Навръщане взехме някой с нас.
Тук сме!
Върнахме се!
Капитан Динг се върна!
Здравейте всички!
Всичко наред ли е?
Ако стане нещо, моля те, помогни.
Изчисти се пръво теб.
После мен.
- Разбра ли? - Да.
Сигурен ли си?
Тогава върви.
Шао Хонг и Шао Юн се разделиха.
Какво точно е станало, никой незнае.
Трите замесени страни
казваха противоречиви разкази.
На стари години, версията на Шао Юн беше.
Сан Ланг.
Най добре ще е да се разделим.
Добре.
На стари години, версията на Дуанму беше.
Шао Хонг.
Аз ще се оженя за Динг Линг, а ти може да се омъжиш за Дуанму.
За какво говориш?
Не ме интересува за коя ще се ожениш.
Моят брак не е твоя работа!
Твърде си арогантен! Какво те интересуваме?
Опитвам се да ви направя услуга!
Шао Юн не ни обиждай!
Шао хонг не е предмет без чувства!
Погледни се.
Вън! Излизай!
Шао Юн,
нека поговорим отвън.
Предвид какво се случи
трябваше да разкрия
връзката ми с Шао Хонг.
Скъсах с Шао Юн.
Върнах всичките му писма
и поисках моите обратно.
Но той отказа.
Той е по силен от мен и не успях
да си ги взема.
Значи вече си свободна.
Трябва да ти кажа нещо.
Бременна съм с детето на Шао Юн.
Дете?
От четири месеца.
Той знае ли?
Разбира се, че знае.
И те накара да се омъжиш за мен?
Той е такъв тип.
Как може да живееш с такъв човек?
Той си мисли, че не бих посмял да се оженя за теб,
заради детето.
Може да влезеш.
Искам да ти дам това.
Това е трофей взет от японците.
Аз нямам какво да ти дам.
Най-добрия подарък е това, че те познавам.
Пази се!
"Прекарахме цялата пролет в Кси'ан".
"Пиехме и ядяхме до насита"
"”и прекарвахме вечерите по дъжда".
"И все пак когато се замисля"
"не говорехме много".
"Има малко хора,"
"с които можеш да говориш свободно".
"Откакто си казахме сбогом"
"не съм получавала писмо от Шао Хонг".
"Дуанму изпрати няколко".
"Последното пристигна преди японците да завземат Хонг Конг".
Чух, че останките на Шао Хонг са погребани в Репулс Бей.
Помниш ли?
Веднъж ми каза,
че Шао Хонг ще умре млада.
Предсказанието ти се сбъдна.
Това е моя разказ
в памет на Шао Хонг.
След раздялата на Шао Хонг и Шао Юн,
те никога повече не се срещнаха.
Същата година, април 1938.
Шао Хонг и Дуанму се върнаха във Вухан.
Шао Юн отиде в Ян'ан,
а след това в Ксинджанг,
за да се бие с японците.
При минаването си през Ландзоу
той се срещна с Уанг Дефен.
Ожениха се същата година.
И живяха заедно дълго след това.
Имаха осем деца.
С Шао Юн се разделихме
и той отиде, да се бие като партизанин.
Сега живеем заедно.
Като жена си била унижавана.
Имаш правото да правиш това, което искаш.
Това показва колко си силна.
Като твои приятели,
ние сме много щастливи да видим, че си загърбила страданията.
Но защо бързаш толкова?
Защо не се установиш за малко?
Срещна ли се с Динг Линг на северозапад?
Как е тя?
Ние сме много различни.
Защо не отиде в Ян'ан?
Всичко което искам е да мога да пиша на спокойствие.
Не искам да съм член на партия.
Не разбирам нищо от политика.
Абсолютно нищо.
Останете седнали.
Благодаря Ви, че дойдохте на нашата сватба.
Нямахме много време за подготовка.
Моля, извинете ни за кусурите.
Дуанму.
Тези четири, червени бобчета символизират съвместния ни живот.
Г-н Лю Ксун ми ги даде.
Днес, аз ти ги давам
като символ на вярата.
Чух, че не са присъствали много гости.
Повечето са били роднини на Дуанму.
Аз и Дуанму
нямаме велика любовна история.
След като се разделих с Шао Юн
открих Дуанму.
Не очаквам много от връзката ни.
Всичко което искам е
да живеем щастливо като семейство.
Без спорове и кавги,
без изневери и подигравки.
Само взаимно разбирателство.
Само любов и доброта между нас.
Разбирам, че жена в моето положение,
не е в позиция да очаква брак.
Нот Дуанму направи голяма жертва.
А това ме задоволява.
Много съм благодарна.
През юни и юли 1938, японската армия подготви атака.
Правителството обяви кампания за защитата на Вухан.
Но хората започнаха да напускат града.
Те избягаха в Чунгкинг.
През един дъждовен юлски ден,
докато пресичах реката от Вучанг.
Шао Хонг!
Не очаквах да ме поздравиш.
Тъкмо си мислех.
Нямам собствени приятели.
Всички са приятели на Шао Юн.
Всички принадлежите на него.
Имаш ли някакви планове?
Ситуацията става критична.
Много приятели планират да напуснат.
Ти ще тръгнеш ли с тях?
Имам билети за Чунгкинг.
Ще замина заедно с Лю Фенг.
Нека заминем заедно.
Помогни ми да намеря два билета.
По това време беше трудно да намерим билети.
Намерих един за Шао Хонг.
Но един ден
не Шао Хонг се появи.
Имам билети!
Къде е Шао Хонг?
Тя няма да дойде.
Ще се качи на по-късния кораб.
Аз ще замина първи, за да потърся къща.
Хайде да тръгваме.
Кси Джин!
Какво правиш тук?
Мисля да остана тук.
Ами Дуанму?
Той замина за Чунгкинг.
Защо не те взе с него?
Нямаше нужда.
Ела. Седни.
Не може да останеш тук.
Ще ти обясня.
Двете стаи горе са за.
Жао Шименг и семейството му.
Има още две стаи тук, долу.
Трима са в едната стая,
сблъскани на едно легло.
Другата е този офис.
Твърде е шумно и пренаселено. Не може да останеш.
И в твоето състояние. Настоявам.
Мога да спя тук.
- Не, не можеш. - Мога да постеля рогозка тук.
- Не може да живееш тук! - Кси Джин!
Не може да живееш тук!
Хора идват и си отиват.
Отделно от всичко друго,
ще бъдеш точно на пътеката.
Кси Джин! Благодаря ти!
Ето така, Шао Хонг
дойде да живее в нашия офис.
Бременна жена, лежаша на пода.
Относно това, защо Дуанму замина първи и я остави
тя не каза нищо и аз не попитах.
Има ново кафене!
Купи ни нещо студено за пиене.
Много е горещо днес.
Разорен съм.
Ако някой черпи, аз ще отида.
Аз имам пари!
- Аз ще почерпя! - Чудесно.
Много закъсняхте. Кой ще купува?
Шао Хонг. Поръчвайте какво искате!
- Госпожице! - Тук.
Какво ще желаете?
Каквото искате. Една бира.
И аз ще искам една бира.
За мен сладолед.
Заповядайте.
- Рестото ви, 2,7$. - Задръжте ги.
- Благодаря ви. - Наздраве!
Чак толкова ли си богата?
Да пръскаш пари така.
На какво се смееш?
Това е всичко което имам. Нямаше да ми помогне много.
По-добре похарчени са така. Няма никакъв смисъл!
Народът е в криза.
Навсякъде цари хаос.
Незнаем кога ще падне Вухан.
Японската армия знае какво да прави.
Какво ще правим ако атакуват?
Помисли! Какво ще правиш?
Да запазя рестото няма да помогне!
Добре. Ти имаш твоя си начин, а аз моя.
Когато кризата удари аз може да съм от другата страна на реката.
И няма да мога да ти помогна.
Ако това се случи, не се безпокой за мен.
Малко пари няма да ми помогнат.
Стига си ме обвинявал.
Ти се прибери.
Аз трябва да свърша нещо.
Да не си посмял да поискаш парите обратно!
Хайде горе, горе!
Най-после се върна.
Къде беше?
Взех назаем 150$ за теб.
Слушай внимателно.
Това не е подарък, а заем.
Взех 100$ от книжарницата.
И още 50$ от печатницата.
Казах им, че са заем за теб.
И им обещах, че ще ги върнеш.
Ако ти не ги върнеш, аз ще.
Какво има?
Задръж ги.
Ще ти трябват. Без повече почерпки.
Все още бях притеснен.
Затова попитах Найчао за съвет.
Казах му,
че не можем да оставим Шао Хонг сама във Вухан.
Трябва да и помогнем.
Той имаше отговор.
Каза, че жена му тръгва за Чунгкинг.
Тя можела да вземе Шао Хонг с нея. Съгласих се.
Не много след това
бях изпратен в Кантон, за да започна вестник.
Трябваше да напусна.
По обед, Шао Хонг и приятели,
организираха прощален обяд за мен.
След това ме видяха на кея.
След това, повече не се срещнахме.
Благодаря ти!
Паднах и не мога да се изправя.
Бременна съм.
Чакам от много дълго.
Много сте мил.
Благодаря ви!
Защо обикаляш наоколо като си бременна?
Пътувах за Чунгкинг.
Добре ли си?
Да, добре съм.
Благодаря ти.
Незнам как да ти се отблагодаря.
Имам пари.
Щом пристигна в Чунгкинг, тя дойде да ме види.
По това време живеехме в Джианджин, близко до града.
Тя искаше да роди в Джианджин.
Дуанму не беше с нея.
През месеца, през който остана с нас,
тя изглеждаше бледа.
Болнава.
Беше съкрушена.
Хазайката е направила супа.
Вземи си!
Не сега. Не съм гладна.
Виж го само.
Малко носле, мънички устни.
Изглежда точно като Шао Юн!
Малка сладка ръчичка.
Какво ти става?
Къде беше?
Къде е бебето?
Къде е той?
Мъртъв.
Какво?
Беше здрав вчера. Как може да е мъртъв днес?
Ще повикам доктора. Недей.
Моля те, недей.
Няма смисъл.
Умря от гърч през нощта.
Бай Ланг.
Искам да бъда изписана.
Веднага. Уплашена съм.
Миналата нощ имаше само един доктор на смяна.
Аз съм единствения пациент тук.
Вземи ме.
Бай Ланг. Надявам се, че винаги ще си щастлива.
И ти също! Аз?
Мога ли да бъда щастлива?
Знам какво ме очаква.
Ще бъда сама до края на дните си.
"Г-н Лю Ксун се възстановяваше".
"Той стоеше на стола си и пушеше".
"Онзи ден"
"носех ярко червена блуза".
"Г-н Лю Ксун каза".
"Жегата е потискаща".
"Наричат това дъждовния сезон".
"Той поставяше цигара"
"в цигарето си".
Г-н Лю Ксун.
Какво мислите за облеклото ми?
Красива ли съм?
Не много.
Защо мислите така?
Носиш грешна пола.
Червената ти блуза е добре.
Всеки цвят изглежда добре.
Но червена блуза се нуждае от червена пола.
Или от черна.
Г-це Шао.
Г-н Дуанму! Г-це Шао.
Г-н Дуанму! Г-н Джин!
Донесох им ориз.
Какво да правя?
Те не живеят вече тук.
Запази ориза за себе си. А къде са сега?
Преместига се в Хонг Конг.
Влез.
- Шао Хонг. - Шао Хонг!
Каква изненада!
Шао Гу. Виж кой дойде!
Кажи - леля.
- Пораснал е. - Да. По висок е.
Ела. Виж малкото ни момиченце.
Тя ни помогна.
Точно както ние не я оставихме във Вухан.
Или нямаше да бъдеш тук сега.
Какво и се е случило?
Ухапа я плъх.
Трябва да е бил гладен.
Ухапа я лекичко. Всичко е наред.
Изглежда толкова крехка
и толкова красива. Точно като теб. Като мен?
Не като баща си.
Шао Хонг.
Имам да свърша нещо. Трябва да тръгвам.
Ще взема сина ни.
- Вземи го с теб. - Дай ми го.
Чао. Хайде седни.
Каква бъркотия.
Какво стана с твоето бебе.
Трябва да е порастнало доста.
То почина.
Три дена след като се роди.
Какво се случи?
Момче или момиче беше?
Момче. Умря от гърч.
Паднах на пристанището в Ичанг.
Замислих се - Дете
ако искаш да излезеш
давай сега.
Не мога да ти помогна.
Но той оцеля.
Качила си малко килограми.
Изглеждаш много добре. Наистина!
Роклята ти стои много добре.
Бях стъписана като те видях облечена с нея.
Сама си я уших.
Купих си плата и конците,
както и копчетата.
Виж. Изглежда доста добре.
Много е елегантна. Пасва ти.
Винаги съм казвала,
че имаш много добър вкус.
Можеш да превърнеш всеки обикновен плат
в най-красивата рокля.
Ако ти харесва мога да ти ушия и на теб.
Нямам време напоследък.
Ела. Трябва да ти покажа нещо.
Шао Юн изпрати това. Снимка от сватбата му.
Ще тръгвам.
Пожелай всичко най-добро на Ху когато се прибере.
Шао Хонг.
Жоу Джингуен - издател.
Година след това
те пристигнаха в Хонг Конг.
Шао Хонг беше болна от туберкулоза.
Докато беше в болницата,
с Дуанму се свърза някакъв непознат.
Казваше се Лю Бинджи.
Твърдеше, че е приятел на брата, на Шао Хонг.
Бил отседнал в хотел.
Търсел си работа.
Дуанму се обърна към мен.
Вкъщи си от няколко дена.
Трябва да отидеш до болницата.
Тук не е добре за теб.
Не бъди толкова упорита.
По-скоро бих умряла, отколкото да се върна там.
Там бях отегчена.
Не ми позволяваха дори да пиша.
Въпроса е принципен.
Г-н Жоу.
Не съм сигурна, че мога да си довърша разказа.
Може нашишеш във вестника, че съм болна.
Като извинение.
Известна жена писател
прикована към леглото.
Всичко това
ме натъжи много.
Скоро след това, без предупреждение,
Тихоокеанската война започна на 7 декември.
Според разказа на Лю Бинджи,
той е бил заедно с Шао Хонг през последните и дни.
Пет години по-късно
той първи написа нейната биография.
Японците започнаха бомбардировките над Хонг Конг на 8 декември 1941.
Денят, в който отидох да се сбогувам,
преди да се върна на сушата.
Наистина ли заминаваш?
Скоро ще се върна.
Дойдох да кажа довиждане.
Връщам се в Китай.
Трябва да тръгвам,
за да обсъдим дали трябва и ние да заминем.
Моля те, изчакай тук малко.
Скоро ще се върна.
Толкова съм уморена.
Подръж ръката ми. Искам да подремна.
Чувствам се много по-добре.
Явно, точно преди да дойда,
Дуанму и Шао Хонг
са имали голям спор.
Събуди се!
Г-н Ифу е уредил лодка,
която да ни закара до Хонг Конг. Там все още не е окупирано.
Пътят по море
е официално блокиран.
Обмислено ли е отстъплението ни?
Съдружника ми Лиао
е разделил хората на групи.
Обясни ни плана си.
И уточни кой ще води всяка група.
Ти и Шао Хонг сте в моята група.
Така че, съжалявам, но нямаш друг шанс освен да останеш.
Лю Бинджи.
Преди да се запознаем
да не си мислил,
че съм писател без ценности?
Мисля, че всеки е чувал нещо за твоите проблеми с Шао Юн.
Значи преди да се запознаем
си подкрепял Шао Юн?
Много добре разбирам,
че раздялата ти с Шао Юн
разреши един проблем.
И, че Дуанму беше началото на нов.
Според мен всеки носи маска.
Никой не показва истинското си лице.
Мислех си,
че няма как да разбера дали някой ще чете творбите ми.
Но съм сигурна,
че клюките и измислиците за мен ще продължават.
Докато си говорехме я попитах,
как е могла да живее заедно с Дуанму за три или четири години?
Тя ми отговори.
Ако болката е вътре в теб
не те интересува за дребните рани.
Той не издържа на кавгите с мен.
Докато бях в Съчуан
мислех за Шао Юн.
Ако му бях изпратила телеграма
и го бях помолила да дойде,
той щеше да дойде веднага.
Докато чувахме артилерийския огън,
ние си говорихме за литература,
за Лю Ксун,
за живота в такива трудни времена.
Не бяхме виждали Дуанму от няколко дни.
Ти се върна!
Не си избягал?
Извинявай. Благодаря.
Извинете.
Сбогом.
На Коледа, 1941.
Японците превзеха Хонг Конг.
След неколкодневно криене по складове
състоянито на Шао Хонг се влоши.
Аз и Дуанму я изпратихме в болница.
Взимайки предвид случващото се около нас
искам да бъда честен.
И двамата сте известни писатели.
Ще ме разберете.
Имаш рак на гърлото.
Трябва да го оперираме.
Няма да позволя операция.
Болен от туберкулоза пациент няма да се възстанови.
Брат ми имаше туберкулоза
и не преживя операцията.
На кой вярваш повече? На мен или на него?
Не се дръж така.
Не е края на света.
- Подпиши документите. - Няма!
Ако ти не ги подпишеш, аз ще.
Какво каза?
Нямаше тумор.
Не плачи.
И аз не искам
да те оставям.
Ела с мен.
Ще се свържа с болницата "Кралица Мери".
На 18 януари, 1942,
беше преместена в болницата.
Чувствам се по-добре.
Ядох достатъчно.
Лю Бинджи.
Вземи си цигара.
Не искам.
Всичко е наред, не ми пречи.
Нямаш огънче?
Ще повикам да донесат.
Добре, добре. Повикай сестрата.
Не се натоварвай.
Ей сега ще дойде сестрата.
Няма никой в болницата.
Ще отида да купя кибрит.
Мислех да купя кибрит от будката.
Но докато вървях надолу се сетих,
че не съм бил в Коулон, откакто е превзет.
Дуанму беше с Шао Хонг.
А тя изглеждаше по-добре онзи ден.
Затова се прибрах до вкъщи, за да взема записките си.
Отидох до болницата на следващия ден,
за да открия, че е била завзета от японците.
Затова отидох в склада
и открих бележка, която Дуанму ми беше оставил.
Беше завел Шао Хонг във френска болница.
Японците са я завзели и нея.
Къде е Шао Хонг?
Направили са импровизирана клиника в университета.
"Дядо ми живееше в малко градче на реката”.
"Той беше минал шейсетте, когато се родих".
"Беше почти на седемдесет, когато аз бях на пет".
"Къщата ни имаше голяма градина".
"Градината ни беше много пъстра".
"Цветята цъфтяха така, сякаш се събуждаха".
"Птичките сякаш летяха към рая."
"”Насекомите сякаш говореха помежду си".
Всичко беше живо.
"Нищо нямаше граница.."
"Всички имаха пълна свобода"
"правха каквото искат".
"Ако растението искаше да има плодове, значи имаше”."
"Ако ли не,"
"тогава нямаше нито един плод, нито едно цветче".
"И никой нямаше нищо против".
"Но тази градина се затваряше веднъж годишноr”
”След есенните дъждове, тя започваше да вехне".
”Цветята увяхваха и капеха, ”
"идваше зимата и умираха".
"Сякаш някой ги унищожаваше".
"Пролет, лято, есен, зима."
"Цикълът на сезоните продължаваше,
"както беше правил от създаването на света".
"Вятър, скреж, дъжд, сняг."
"Някои успяваха да оцелеят".
"”Тези, които не можеха продължаваха естествения цикъл на живота".
"Естествения път не е много добър".
"Поелите по него са спокойни"
"безмълвни"
"премахнати от живота".
Шао Хонг написа "Истории от реката Ху'ан" през 1941.
По това време повечето писатели
пишеха неща, даващи принос
за войната срещу японците.
"Истории от реката Ху'ан" не пасваше за времето си.
Десетилетия след това,
когато Китай не е във война
хората откриха, че разказа
е като безсмъртно цвете, погребано от историята.
Изборът, който тя направи,
я направи безсмъртна.
"Не всички разкази, които написах са красиви”.
"Но спомените от тях ме допълват".
"Не мога да ги забравя".
"Те ще останат с мен".
"И затова ги написах тук".
Хей, приятел, бонбоните са два цента, не един!